A Nyugdíjas Egyesület érdeklődő tagjai ismét egy remek programon vehettek részt. Hajnalok hajnalán
kerekedtünk fel, és irány Krakkó. Szinte végigszundítottam az utat, amint
dél-északi irányba átszeltük országunkat.
Lengyelországhoz
közeledve idegenvezetőnk, Robi – aki lengyel származású egyetemi tanár –, belekezdett
a mesélésbe. Azt gondolom, nem voltam egyedül azzal, hogy minden szavát
lelkesen hallgattam, hiszen nem a szokványos útleírásokat, útikönyvekből és
internetről könnyen megkereshető információkat közölt a csoporttal, hanem saját
tapasztalatokat, összehasonlítva a magyar és lengyel dolgokat, legyen az
mentalitás, szokások, ételek, történelem, mezőgazdaság vagy éppen
környezetvédelem, könyvajánlások. Elmondhatom, hogy számomra ez a fajta
idegenvezetés lenyűgöző volt, hiszen a nyers tények helyett a négy napot
végigkísérő, közvetlen emberi érzések megfogalmazása volt az, ami igazán
megfogott. Lehet, hogy sok lexikális dolog nem ragadott meg, és nem fogom
tudni, hogy mikor épült a Wawel, de némely történet, némely író vagy ajánlott
könyv magával ragadott. Egészen biztos, hogy el fogom olvasni Hanna Krall: Egy
lépéssel az Úristen előtt, és Kazimierz Moczarski: Beszélgetések a hóhérral című könyvét. Már nyomozom is, hogy hol tudom beszerezni. Ha valakinek megvan, kérem, jelezze!
Ezután a kicsi
elkalandozás után visszatérek az utunkra, ahol egyre feljebb kapaszkodtunk a
Tátrában, egészen Zakopánéig, és a Gubalówkával felmentünk a csúcsra.
Bár a
kilátás gyönyörű volt, mégis kissé kedvünket szegte az esős idő.
Mielőtt
folytattuk volna utunkat, megnéztük a Miasszonyunk fatemplomot is.
Végre elállt
az eső, de a megpróbáltatások nem értek véget, a buszunk is elromlott. A
gépkocsivezető és az idegenvezető remekül helytálltak. A csoport
tömegközlekedéssel jutott el a szállásra, a sofőr pedig – az érkező segítségig
– ideiglenesen megoldotta a bejutást. Az esti városnézésre csak igen kevesen
merészkedtünk, de sok éves utazási tapasztalatom az, hogy a városoknak az esti
kivilágításban mindig egy olyan különleges hangulat van, amit nem szabad
kihagyni. Nem volt ez másként a krakkói Főtéren sem. Gyönyörű volt a tér,
zsongott a sok fiataltól. Tíz órakor meghallgattuk a Mária-templom tornyában
felcsendülő trombitaszót, a Hejnal Mariackit, ami egyébként minden nap és
minden egész órában elhangzik. Egy kicsit az Il Silenziohoz hasonlatos – bár ez
utóbbi sokkal szebb.
A következő
napunk nagyrészt templomjárás volt: Assisi Szent Ferenc bazilika és kolostor:
Érdekessége, hogy itt őrzik a torinói lepel egyik hiteles másolatát, amelyet II. János Pál pápa szentelt fel a Vatikánban.
Ezt követte a waweli palota és a katedrális,
majd a Szentháromság-bazilika, melyben a dominikánusok kolostora is található, utána a Mária-templom (Áldott Szűz Mária Mennybemenetele-bazilika).
A templomok után elsétáltunk a Jagelló Egyetem
legrégebbi épületéhez, a Collegium Maiushoz, ahol most múzeum található. Út közben figyelmesek lettünk egy magyar vonatkozású épületre:
Az egyetemi épület udvarában meghallgattuk az
órajátékot. Ennek érdekessége, hogy az óra játékára királyok és professzorok fából készült figurái forognak, miközben a "Gaudeamus igitur" ballagási zenét és más zenéket is hallhatunk. Vacsorát követően egy Krakkóhoz közeli Bencés apátságba mentünk,
ahol az érdeklődők részt vehettek az esti misén.
Ezt követte a zsidó-negyed,
ahol az egész napos fáradalmat ki-ki ízlésének megfelelő itallal mulasztotta
el.
Másnap a
bochniai sóvidékre utaztunk, ahol a bányában egy vezetett túrán vehettünk
részt. Hallhattuk a legendát Szemérmes Boleszláv lengyel fejedelem feleségéről Kingáról, aki IV. Béla magyar király lánya volt, és a bányászok védőszentje. Ő éppen 800 éve, 1224-ben született. Bár a bánya látványától többet vártam, a wielickaihoz viszonyítva, de azért érdekes volt ez is.
Ezt követően az
Ojcówi Nemzeti Parkba vezetett az utunk, csodálatos természeti környezetben
tekeregtünk hol a szerpentinek miatt, hogy pedig az eltévedés miatt. Persze ezt
sem bántuk, hiszen még több érdekes természeti jelenséget láttunk (pl. a
Herkules-sziklát).
Megnéztük a Pieskowa Skala várat is.
A
hazaindulást megelőzően még egy áruházban elköltöttük utolsó groszunkat, majd
megálltunk a Kalwaria Zebrzydowska zarándokhelyen, mely az UNESCO Világörögség
listáján is szerepel, a jeruzsálemi Kálvária mintájára épült szentély.
Utolsó
mozzanatként megtanultuk a „Lengyel, magyar két jó barát” kezdetű mondókát
lengyelül, majd Tóthné Etelka felolvasta az útról versbe szedett történetét, én
pedig egy versemet:
Krakkói képeslap
Képeslapon küldöm e sorokat,
innen, hol a történelem lengi be a falakat.
A Főtér színes kavalkádja,
a jelen vidámsága magával ragad.
Bár a Mária Templom gazdagsága lenyűgöző,
a Wawelben a csodák hozzám érnek,
mégis valahogy azt érzem,
hogy a kőburkolaton zokognak a léptek.
A Kazimierz negyedben bárhogy is szeretném,
hogy a borzalmas múltat feledném,
de ott állva a zsinagóga mellett,
a múlt kísért, felednem nem enged.
Aztán a Bencés apátságban rám telepszik a nyugalom,
a lágyan hullámzó Visztula láttán
színessé válik minden gondolatom.